Välkommen Andrew Sachs. Hur blev du uttagen till att spela Manuel?
Och vilka var dina första intryck av rollen?
Jag hade jobbat med John Cleese i början av sjuttiotalet-
-med utbildningsfilmer åt hans bolag, Video Arts.
Så vi lärde känna varann och fungerade bra ihop.
Vi arbetade bra tillsammans. Vår "tajming" fungerade.
I samband med det pratade han om ett pilotavsnitt han skrivit för BBC.
Han undrade om jag ville spela den spanske servitören.
Först tyckte jag att det lät bra; jag hade inte gjort situationskomedi-
-i en fast roll, utan bara gästspelat. Så det skulle vara jätteskoj.
Sen tänkte jag lite, och jag frågade John:
"Kan han inte få vara tysk, för jag kan nog inte få till spansk brytning."
Jag kommer från Tyskland, och tyska är det språk jag kan bäst.
Han tänkte lite på det, och han måste ha tyckt att jag var galen-
-och sen sa han: "Nej, jag tror inte det."
Det skulle inte ha fungerat med en tysk. Kan du tänka dig honom-
-säga åt gästerna att göra som de blir tillsagda?
Så jag tog itu med uppgiften och lärde mig brytningen.
Och så satte vi fart. Och så var han född, ja.
Vilket var ditt första intryck av rollen, när du läste manus?
Vad roligt att vara... Vilket bra manus! Det ser bra ut.
Men vilken liten roll. Den är liten.
Men jag tänkte att det var en bra karaktärsroll som jag kunde ha.
Den här sortens roller hade jag hållit på med i tjugo år-
-så jag kunde redan en del. Det var vad jag tänkte.
Var du orolig för allt våld?
Nej-
Jag hade haft fysiska roller tidigare. Jag hade arbetat med Brian Ricks-
-och där hade jag ramlat, blivit slagen, slagit tillbaka och så.
Och jag visste inte då att de skulle peta mig i ögat.
Vilka var de största skillnaderna mellan din uppfattning om Manuel-
-och den uppfattning John och Connie hade?
Fick du vara med och utveckla rollen mycket?
Jag accepterade mest det som stod i manus.
Min uppgift som skådespelare är att göra rättvisa åt författarens avsikt.
Så jag var inte kritisk mot hur rollen var utformad.
Det såg bra ut. Jag tänkte mest på hur jag skulle få min roll att passa in.
- Det var inga problem. - Du kom på mustaschen...?
Ja, och jag ska berätta varför. Jag hade inte varit regelbundet på teve-
-och jag tänkte att när folk ser mig på stan, får de en uppfattning-
-som sen följer med hela tiden.
Jag hade alltid hållit på med förklädnader-
-för jag tyckte inte om att Visa mig.
En mustasch vore perfekt. Jag frågade producenten om det gick bra-
-men tänkte att det inte skulle gå; John hadeju redan mustasch.
Men jag frågade John Howard Davies, som sa: "Visst, det är okej."
Så jag höll masken och tyckte det var jätteskönt. Det var så det gick till.
Fungerade den som ett skydd mot allmänheten?
Ja, absolut. Och den vita jackan. Det var sällan folk kände igen mig.
En gång satt jag på tunnelbanan och en flicka átergav-
-gárdagens avsnitt för sin väninna. De hade ingen aning om vem jag var.
Var det nånsin skrämmande att spela mot John och Connie?
Inte för att de också var stjärnor, utan för att de hade skapat serien?
Nej, inte skrämmande, men de ingav respekt.
Jag beundrar bra manusarbete, och det var det här.
Gjorde du mycket research inför rollen som Manuel?
Jag gick inte nån kyparutbildning, utan jag gjorde liknande research-
-som man gör inför andra roller. På ett sätt lade jag ner 20 år-
-med tanke på att jag hade arbetat som skådespelare så länge.
Jag sysslar nog mer med komedi än allvarligare stycken.
Jag har en ganska Iösgjord syn på livet.
Jag studerar människor snarare än att vara dem.
Jag ser det humoristiska i att vara människa.
Så det var en bra förberedelse för rollen.
Vad var hemligheten i förhållandet mellan Fawlty och Manuel?
Vilken var hemligheten bakom den personkemi som stämde så bra?
Om man har en stor och en liten man, och den store slår den lille-
-då vinner den lille sympatierna. Det andra är att även om folk anser-
-att Manuel är patetisk och de tänker: "Stackare..."
Men han är faktiskt framgångsrik. Han är lycklig och framgångsrik.
Han har hittat en familj i Storbritannien, som han älskar.
Han tycker mycket om sin familj i Barcelona, med sina fem syskon.
Han är en hemmatyp, och tänker att oavsett vilket våld han utsätts för-
-så är det nån som har sett honom. I hans stora familj i Barcelona-
-fár man bara uppmärksamhet om man gör nåt fult, så man får smisk.
Då känner han att mamma bryr sig.
Han är också ett barn, som har sin familj omkring sig.
Han är mycket lojal, otroligt generös, skulle bli en god make och far.
Hans enda fel är väl bristen på intelligens.
Men det finns värre saker än det. Så han är mycket framgångsrik.
Och kombinationen av förnöjsamhet och att bli trampad på...
Det är en bra kombination.
Ja, han är glad och nöjd, medan Basil är "áhl", om man kan säga så...
Och det är den konflikten... Manuel är lite av en Iabrador-
-på det sätt han kommer tillbaka, trots att han blir illa behandlad.
Ett keldjur är inte nån dålig liknelse.
Du tog upp konflikt...
Det är själva hjärtat i all dramatik. Både komedi och tragedi.
Gav riktiga servitörer i landet nån feedback på din rolltolkning?
Ja, men jag förstod inte, eftersom deras engelska var så dålig.
Nej, faktiskt inte.
Hur påverkade rollen som Manuel och Fawlty Towers-
-din fortsatta karriär som skådespelare?
Vare sig det gäller annan komedi eller mer allvarliga stycken.
Jag har tänkt mycket på det, och jag vet inte.
Om jag inte finge leva ett liv till utan Fawlty Towers, så vet jag inte.
Jag tror att det öppnade många dörrar. Och stängde andra.
Kort efter Fawlty Towers fick jag många erbjudanden om att spela-
-t.ex. en italiensk hotelldirektör. Det är ett steg upp från spansk Servitör.
Så vissa ville att jag skulle vara nästan som Manuel.
"Vi vill att du har mustasch och vitjacka, men, det är inte Manuel!"
"Det har inget med det att göra..."
Så jag försökte undvika spanska roller... fortfarande ibland.
Få kan tänka sig mig i en spansk roll utan att ha Manuel i bakhuvudet.
Men på det hela taget har det varit mycket bra-
-även om jag aldrig har lyckats utnyttja framgångarna.
Jag spelade huvudrollen i tre andra komedier efter denna-
-men man gjorde aldrig nån uppföljare till någon av komedierna.
Inte bara för att jag var med i dem... utan för att manus inte var lika bra.
Hur kan man skriva nåt som är bättre än Fawlty Towers?
Har det påverkat ditt privatliv?
Páverkat... ja, väldigt positivt. Jag är tacksam för framgången.
Jag blir inte sårad av människor som vill prata med mig om serien.
Det är lite segt att alltid höra samma frågor:
"Hur är det att jobba med John Cleese?"
Man svarar som om det är första gången man får frågan.
Då får man nytta av sina skádespelartalanger. De menar väl.
Du säger att många dörrar har öppnats, och andra har stängts.
Vilken av de dörrar det har öppnat har du blivit gladast...
...respektive minst glad för?
En del saker hände just därför att jag jobbade på BBC-
-på teve, och producenterna var mer intresserade av mig-
-just därför att jag spelade i serien.
Din rollfigur fick mycket stryk av Basil.
Tvekade du att utsá så mycket farligt våld i komedins tjänst?
Det var egentligen inte farligt. Om man övar... vilket vi gjorde.
Han är tajmingens mästare, och jag kan också reagera bra-
-jag är rörlig. Det ser våldsamt ut, men det är det inte.
På det hela taget... Nej, det är det inte.
- Skedde det några olyckor? - Ja, det hände några.
När det brinner i köket. Det sköttes snyggt av brandmän med skum-
-och man hade brandskyddsgel på kläderna och så...
Men scenen efteråt, som vi spelade in separat, när min jacka brinner-
-och jag kollapsar framför fötterna och ropar på hjälp...
Då använde vi två kemiska reagenser, och det blev fel.
Förutom att det rök, så vätte den även igenom tyget-
-under genrepet, och jag kände hur jag blev varmare och varmare.
Jag sa att nåt var fel, tog av mig jackan och huden var plommonfärgad.
Det gjorde inte så ont, och vi spelade in avsnittet på kvällen.
Då började det göra ont. Så om du ser avsnittet kan du sympatigráta.
Det som verkligen gjorde ont... Samtidigt spelade jag teater-
-"No Sex Please, We're British" i London, varje kväll.
Vi spelade in på en söndag, och det var ett väldigt fysiskt stycke.
Och under de följande tre veckorna... de lade om bandagen dagligen-
-men att varje dag fånga ett antal Uppslagsböcker i famnen-
-som en del av showen, det gjorde verkligen ont.
Det är inte trevligt, men man överlever.
Det påstådda våldet som John utsatte mig för, det är inte sant.
Det är vad han har sagt åt mig att säga.
Hur kul var det att arbeta tillsammans med rollbesättningen?
Det var jättekul. Även när man tittar tillbaka, för man tenderarju att-
-se allt i ett romantiskt skimmer, men jag trivdes verkligen.
John är en lysande teamledare, och senare plockade han in andra.
Man uppmuntrade bidrag från alla, och då menar jag alla.
Även de som bara var med en vecka blev väl mottagna och välkomnade.
Jag vet hur det känns att komma som ny.
Men John lade sig vinn om att även om man bara hade två repliker-
-så var man en del av teamet. Det var en otroligt god hjälp.
Och atmosfären lyfte verkligen. Jag har bara positiva minnen därifrån.
Bra ingredienser, ett bra recept, och ett mycket gott slutresultat.
När vi talar om gästspelare, vem var din favorit?
Flera stycken faktiskt. Till exempel mrs Richard, den döva kvinnan.
Qué?
- Vad? 'Qué'_>
- Qué? -si.
Kas?? Vad försöker du säga?
- Nej, qué, vad? - Qué vad?
- Si, qué, vad. - Si qué vad?
- Vem är Sikevad? - Qué?
- Är det direktören? - Direktören? Ja. Mr Fawlty.
- Vad? - Fawlty.
Vad pratar du om, dumma lilla karl.
Underbar skådespelerska. Så jag kände henne.
Geoffrey Palmer. Min favoritscen är när han upptäckt den döda kroppen-
-och har tagit hand om det.
Så blir han för sen till frukosten.
- Lát den vara! - Nej, jag städa undan.
Nej, det är inte tid. Ingen lunch förrän...
- Jag äter fortfarande frukost. - Den är slut.
- Jag vill ha korv. - Det är inte tillåtet.
Min favoritreplik i hela serien är när han, med sitt pokerfejs, säger:
Jag är läkare och jag vill ha mina korvar.
Det är slut. Hej då, hej då.
Hör nu här... Ge dem till mig.
Det går inte.
En av mina favoriter. Mrs Richards... vi klippte nästan bort det.
Det är mitt enda bidrag såvitt jag minns det...
John ropar i hennes hörapparat och hon rycker till och slår i huvudet-
-och han böjer sig ner och frågar sen:
Är det här en bit av din hjärna?
Vi höll på att öva, men en dag var inte den repliken med.
Jag frågade varför de hade klippt bort den.
Han sa att de inte tyckte den var så bra.
Jag insisterade på att den bara måste vara med.
Vad 4?
Vänta, vänta.
JAG SA...!!!
- Mitt huvud! - Har det Iossnat?
Slog ni i huvudet? Kära nån. Låt mig se efter.
Bäst ni lägger er innan nåt mer händer.
- Varför ringer ni inte polisen? - Så snart vi har sökt genom ert rum.
Är det här en bit av er hjärna?
Det är mitt manusbidrag till Fawlty Towers.
Bernard Cribbins då?
Han är enastående. Jag hade arbetat med honom tidigare.
Och senare gjorde vi pantomim tillsammans i Portsmouth.
Jag beundrar honom, för inget verkar kunna bringa honom ur fattningen.
Om dekoren skulle rasa ner omkring honom, skulle han bara fortsätta.
Det är trevligt om man har en skådespelare med humor-
-som spelar en roll utan humor. Det är en lysande kombination.
Det spelade han på ett lysande sätt.
Mr Fawlty vill säga adjö.
- Har tidningarna kommit än? - Nej, inte än.
- Brian Hall som Terry? - Han kom först andra säsongen.
John och Connie kände att hotellet drevs av bara tre personer-
-så det behövdes mer personal. Det behövdes en kock, och han kom.
Brian var bara sån till sitt sätt: en glad och skön Londonbo.
Hans liv fick ett tragiskt slut, och han dog tidigt. Det var tråkigt.
Vi tyckte om honom, och han tyckte om oss.
Vad är det jag hör om ráttgift?
Han lade gift på en bit kalvkött, men ingen vet vilken bit.
- Den som katten åt då? - Den kanske också har gift på sig.
Var är kattens köttbit?
Nå, hur mår katten?
Vi håller på att ta livet av en hotellinspektör-
-och du undrar hur katten mår? Den är i London och besöker drottningen!
- Den mår bra. - Hurra, katten lever! Leve katten!
Om katten mår bra så innebär det att den köttbiten är okej.
- Hur lång tid för giftet att verka? - Två minuter.
- Den är tuggad där. - Jag putsar lite bara.
Mitt favoritavsnitt måste vara det med råttan. Ursäkta, hamstern.
Sibirisk dvärghamster... och jag ska berätta varför.
Det är det avsnittet som jag får agera mest i. En ganska stor roll.
Dessutom hade vi lite extra lyxigt.
Det var det sista avsnittet vi gjorde, över huvud taget.
Det pågick nån strejk.
Vi var klara att spela in, inför publik, men vi fick ställa in-
-och komma tillbaka några veckor senare. Så vi fick mer repetitionstid.
Dessutom fick vi en halv dag extra inspelningstid i studion!
Otrolig lyx. Normalt spelar man in hela avsnittet på en enda dag.
Man kommer dit på morgonen, övar kameravinklar, genrepar, osv.
Så när publiken kommer in känner man sig ganska virrig.
Fel tid att spela in... Så vi fick åtnjuta den lyxen.
Men jag är nog ganska dum.
John var tvungen att påpeka en riktigt uppenbar sak.
När hamstern kommer bort, och går in i skjulet, så ropar jag på honom.
Jag ropar hans namn.
"BasiL" Så under övningarna sa jag bara "Basil, Basil..."
John tog mig åt sidan och sa: "Det är bra, men tänk på att"-
-"du har gett din hamster samma namn som jag har."
"Låt publiken få förstå det."
Enkelt, uppenbart.
Så vi gjorde det...
Basil!
Inom ramen för situationskomedins historia, var passar serien in?
Var det en serie som flyttade fram gränserna-
-eller var det en mer traditionell typ av komedi?
Den traditionella sortens komedi gár tillbaka till fransk fars-
-med tät intrig, och ofta är handlingen väldigt invecklad.
På samma sätt som farser. Så den traditionen går långt tillbaka.
Det som gjorde att den... på ett sätt var...
...flyttade fram gränserna...
...var att, till skillnad från de allra flesta serierna på den tiden-
-så är det mycket rörelse, mycket action.
En komik som handlade mer om handling än om ord, mer kroppsspråk.
Det fanns vissa andra som också hade samma ingredienser.
Så det var en sak vi hade.
Klippen var fler och snabbare än i många andra stora komediserier-
-som byggde mer på dialog. Folk satt och drack te och samtalade.
Det ser vi exempel på nu, i "The Royal Family".
Den största händelsen där är när nån går och brygger te.
Men mycket Välgjort. Vi hade den aspekten, vilket var ganska ovanligt.
Det som verkar vara en enkel handling, är faktiskt väldigt komplex.
Det är så jag har känt med Fawlty Towers.
Det börjar lugnt, men halvvägs in i den så finns det-
-massor av saker som kan gå snett, och som mycket riktigt går snett...
I avsnittet med den döda kroppen...
...som mycket Iivfullt spelas av Derek Royle, ville vi ha en liten man-
-eftersom vi var tvungna att bära honom upp och ner för trappan.
Så jag sa till John: "Det går väl an för dig, men jag är liten."
Så vi fick tag på Derek Rome.
Och han var akrobat, så om vi tappade honom tog han sig upp.
- Fick du behålla den vita jackan? - Ja. Ja! Jag fick behålla den.
Den hänger i garderoben.
- Tack så mycket, Andrew Sachs. - Det var bara roligt.